[[!meta title="Havfruens stumme skrig"]]
[[!if test="included()" then="""
[[!img havfruepling.jpg jpg size=500x]]
For 50 år mistede Den Lille Havfrue hovedet, og siden har verden været ad lave. Byvandringen markerer jubilæet for da provokationens gennembrud og idyllens død i Danmark. Artiklen gransker motiverne for Jørgen Sørøver, der har tilstået forbrydelsen, og ser på de mysterier der gemmer sig i kølvandet af en kunstforbrydelse.
[[Læs mere...|/vejviseren/havfruedigt]]
"""
else="""
#Havfruens stumme skrig.
Det var et chokerende billede der gik verden rundt i 1964. Københavns berømte Lille Havfrue berøvet sit hoved. Et åbent ar til det hule indre af Evald Eriksens bronzestatue fra 1913. Det var som et råb om tiders undergang. Provokationens gennembrud og et dødsmærke på den danske idyl. Et varsel om sære tiders komme?
Eller bare et stykke åndsforladt hærværk?
[[!img sepiamermaiddecap.jpg]]
Invitation
Havfruens Stumme Skrig: Markeringstur:
Gå med d. 24. 4. 2014 kl. 19.00. Start: mindeankeret ved Nyhavn. Slut kl. 21 ved Langelinie.
Pris: frivilligt bidrag: fx en god historie eller et optrin.
[[!template id=note text="""Solen var endnu ikke kommet frem, da hun saae Prindsens Slot og besteg den prægtige Marmortrappe. Maanen skinnede deiligt klart. Den lille Havfrue drak den brændende skarpe Drik, og det var, som gik et tveægget Sværd igjennem hendes fine Legeme, hun besvimede derved og laae, som død.
(HC Andersen: den lille Havfrue)
Jeg købte seks nye klinger af hærdet stål til min nedstryger, lejede en lille båd af typen: jolle med påhængsmotor og et godt anker. Iført lange lystfiskerstøvler hægtet til livremmen sejlede jeg fra Burmeister og Wain-siden af havneudløbet og satte kursen mod Langelinie, hvor Den Lille Havfrue sad og tronede på sin Stenalderdysse.
(Jørgen Nash: Havfruemorderen krydser sine spor, 1997)"""]]
Hvordan kom havfruerne til København? [[Se den tidligere artikel om havfruer i Vejviseren, skrevet ved 100-årsdagen i 2013|//vejviseren/havfrue100aar/]]
##Historiens savtakker:
1964 bliver skæringspunkt mellem Efterkrigstid og Oprørstid. Havfruedrabet er prolog til et halvt århundredes kunstneriske kampe og storm mod ikoner og autoriteter.
På havfruens halshugningsdag var jeg personlig halvandet år gammel, og jeg er ikke bevidst om en tid UDEN oprør og slag i borgerdejen. Intet år uden protester, indskrifter på vægge, slagord, og tvivl kastet tilbage på alle autoriteter.
Litteraten Frederiks Stjernefelt øver ”Kritik af den Negative Opbyggelighed” (2005, i samarbejde med digteren Søren Ulrik Thomsen). Han går i rette med et kunstsyn, hvor kunstneren retfærdiggøres ved primært at være oprører. Vendinger som at ”overskride normer”, ”chokere publikum”, ”nødvendige provokationer”, ”tale Roma midt imod” og så videre er blevet til dagligdags reklameslogans for de mest bovlamme præstationer.
Nu var det ikke en bovlam præstation, Jørgen Nash tilstår at lavet den tågede aften i 1964. Aktionen, som Nash kalder sit ”Havfruedigt” beskrives som en teknisk svær bedrift. Det var ikke let at være kunstnerisk oprørere dengang. De færreste der faktisk opdagede kunstnernes forsøg på at provokere.
[[!img havfruepling.jpg size=600x]]
egen illiustration.
##En forbrydelse kræver et offer.
Dette digt – Havfruedigtet - blev opdaget. Når attentatet vakte opsigt, var fordi det ramte den uskyldsrene offentlighed, der ikke gik og overvejede kunstens væsen.
Min turistførerkollega Cai Dollerup – der også førte turister i sin ungdom - var ude med en en Royal Tour den dag:
Jeg husker stadig, hvilken stilhed der faldt over bussen, da jeg på en forårstur havde fortalt havfruens historie og slog ud med arme og ben og så omsider fik kigget på hende. Der sad hun på stenen i sin bekendte stilling, men aldeles uden sit hoved den 25. april 1964. Det var mildt sagt en ganske uventet overraskelse. Havfruens centrale placering i turistens oplevelse af København betød, at jeg var ret forarget over udåden, og dagen efter var jeg ude for at se den lemlæstede statue sammen med flere tusind andre mennesker. Der var en tyst begravelsesstemning over det hele. Det blev det politiets mordafdeling, der kom på sagen.
Meget hurtigt blev statuen transporteret til Lauritz Rasmussens Bronzestøberi i Rådmandsgade, hvor et nyt hoved skulle modelleres, støbes og sættes på, så ”kunstværket” var snart usynligt for offentligheden.
[[!img bronzestoeber_Rasmussens_gaard__44___Noerrebro_1964_medium.jpg size=500x]]
Nu bliver Havfruedigtet konceptkunst, hvor medierne spiller en hovedrolle, og omtalen blev vigtigere end ”værket” selv. Selvfølgelig voksede interessen ved ideen om at hovedet var derude.
Og det bliver en del af komedien, at politiets mordafdeling bliver sat på sagen. For hvem er offeret så? En statue? Et eventyr af HC Andersen? Det nationale image? Eller publikums følsomhed?
Det rigtige hoved blev eftersøgt – på Københavns tage – i Horsens Fjord – i Utterslev Mose, på gravhøjene i Jelling og inde i en buste lavet af Jørgen Nash. Denne kunstner udtalte sig kryptisk om at vide, hvem gerningsmanden var. Han var i politiets søgelys og pressens fokus. Både i 1964, og da sagen igen blussede op i 1966.
Det var i sandhed et gennembrud for provokationen som kunstart.
[[!img CO-Ritus1962.gif size=500x]]
Det kunne være en kold tjans at provokere i tresserne. Her er Jørgen Nash til højre, med fire kumpaner fra gruppen co-ritus: Hardy Strid, Jens Jørgen Thorsen og Dieter Kunzelmann. (Kilde: Modkraft)
##En tilståelsessag?
Efter af have savet to tommer ind i halsen på vores verdensberømte bronzepige med fiskehale og spidse bryster knækkede klingen, som sikkert var overophedet og selt ikke kunne klare mit hidsige tempo og kriminelle mål: hovedjæger i nattens mulm og mørke.
Sådan skriver Jørgen Nash om den første nats forsøg på at aflokke Havfruen sit hoved ”en veritabel fiasko fuld af mange smerteminutter og forsmåede aggressioner”. Det er i selvbiografien fra 1997 Havfruemorderen krydser sit spor, der beskriver kunstnerens vej på tværs af det 20. århundrede.
Det er et blandet dokument, der kommer omkring skabelse, sex, kunstværker, venskaber, fjendskaber, galskaber. Sporskifter og manifester der afløser hinanden. Uh, hvor kan han lange ud efter etablissementet, kunstneriske fjender, pompøse professorer og en enkelt ekskone. Men havfruen - hvis hoved han tilstår at have savet af - omtales altid med en stor respekt.
Man er i spændende selskab med Jørgen Sørøver, som han ofte kalder sig selv. Til tider anstrengende selskab. Men kan får serveret meget mere end fortællingen om et overlagt mord begået med nedstruger.
Jørgen Sørøver havde lang erfaring med drengestreger, kunstgreb og illegal aktivitet. Under besættelsen deltog han i modstandskampen, men var også på venlig fod med Edderkoppen, den berygtede sortbørskonge.
[[!img edderkoppen.jpg size=500x]]
Hvor mange tricks havde Jørgen Sørøver lært af den kriminelle kunstkregler Svend Aage Hasselstrøm; Edderkoppen?
Vi starter vandringen den 24.4i Nyhavn, og besøger kvarterets kroge i et senere nummer af Vejviseren.
Og så må vi tro på at Jørgen Sørøver taler sandt – i denne dag, som i så mange andre.
##Sammenlignende Vandalisme.
Jørgen Nash bror er den kendte Asger Jorn. Trods nogle modsætninger, forfulgte de samme spor. Jorn stiftede sågar ”Institut for sammenlignende Vandalisme”. Jorn malede figurer på gamle malerier, og ødelæggelsen af det banale kunstværk er anerkendt som kunst.
[[!img Jorn_Den_foruroligende_aelling.JPG size=500x]]
På Statens Museum for Kunsts udstilling Rastløs Rebel kan man blive klogere på Store J. Det er påfaldende at udstillingens titel spiller på netop kunstnerens virkelyst og oprørsånd – mere end for det kaliber hans værk havde. Er det den Negative Opbyggelighed der er på spil her?
Kan man sammenligne ”Havfruedigtet” af Jørgen Sørøver med storebror Asgers overmaling af et gammelt skilderi, der ellers nok bare havde stået og samlet støv i et hjørne? Den Lille Havfrue er og var en kendt og elsket værk, som mange har følt en art ejerskab af.
Begge er lavet med en hilsen til HC Andersen. Formatet er ganske forskellig. Er frækheden det også?
Men spørgsmålet er det samme. Kan der opstå kunst ved destruktion af kunst? Enten siger man nej: Det er blot og bart hærværk. Ellers sige man ja, og så åbner man op for en afgrund af spørgsmål og tvivl.
Er det budskabet der kom ud af det åbne svælg på den hovedløse havfrue, den 25.4 1964?
[Læs artikel om overmalinger [på Museum Jorns hjemmeside
##Al kunst er svær – ellers var det ingen kunst.
###(Storm P.)
Havfruedigtet taler stadigvæk på tværs af 50 år, der hovedsagelig er i provokationens tegn. Den blotte idé er så barok, at kunstværket opstår i hovedet på den der hører om det.
Det har endda inspireret til en gentagelse i år 1998, som var virkelig uoriginal.
Havfruen i eventyret bliver stum som prisen for at stræbe efter kærligheden. Selve statuen ser sky og sorgmodig til siden. Men historien talte ud af det hul, hvor det oprindelige hoved sad. Nu sidder hovedet på igen, og Havfruen er fyldt med cement, så der ikke er flere der finder på at gentage Havfruedigtet..
Det skal ikke holde byvandring.nu fra at diskutere aktionen i al sin rædsel – og hvad den betyder. Og tage bestik af, hvor meget verden har ændret sig fra 1964 til i dag.
Mødested er ved Nyhavns Mindeanker 24.4 kl. 19.00. På vandringen dertil passeres Amalienborg, og der kastes et blik på Operaen og andre seværdigheder.
###Litteratur:
HC Andersen: Samlede eventyr
Jørgen Nash: Havfruemorderen krydser sit spor (Aschehoug 1997)
Frederik Stjernfeldt og Søren Ulrik Thomsen: Kritik af den Negative Opbyggelighed (2005)
Pablo Henrik Llambías: Turistattraktion, (Informations Forlag 2001)
Linda Petersen: Espect Anything, Fear Nothing, fra Modkraft (2011)
Udstillingen ”Rastløs Rebel” om Asger Jorn på Statens Museum for Kunst forsætter til d. 15. 6. 2014.
[[!img photoopportunity.jpg size=500x]]
[[!template id=note text="""Had og kærlighed til en Havfrue
Jeg kender mennesker der er fortørnede over, at netop Havfruen skulle repræsentere København, som der deres by. Kunstelskere kan ærgre sig over den gode kunst, turisterne IKKE får set. Og Visit Denmark – tidligere Danmarks Turistforening – prøver at brande sig på mange moderne og spidsfindige måder. Men de må gang på gang falde tilbage på HC Andersen og hans værk.
Pablo Henrik Llambias skriver om turistorganisationens halvhjertede accept af at Den Lille Havfrue, som ”til nød kan repræsentere alt det, som man gerne vil bryste sig af: velfærdssamfundet, retssikkerheden, hyggen, gæstfriheden, kulturen, naturen, men som mest af alt blot repræsenterer sig selv og derved føjer sig ind i den række af etisk værdiløse photo opportunities, som den bevidstløse masseturist læsses af til over hele verden, og som knap får dem til at ænse, hvor de befinder sig.”
Som turistfører, kan jeg tilføje at denne photo opportunity ikke bare eventuelt er ”etisk værdiløs”. Den er også er enestående ringe. Stort set alle turister ankommer om formiddagen, idet krydstogtsskibene lander om morgenen, og Langelinie er det først og obligatoriske stop. Ud over at der er menneskemængder om formiddagen er der også modlys – og Havfruen befinder sig neden under beskueren – og det er nærmest umuligt at få et ordentligt billede, uden at opholde de andre elementer i horden af turister. Som ikke har meget andet at gøre her, end lige at fotografere.
"""]]
"""]]
[[!tag blog]]